Dragi Miroslave,
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhTm0rVrpMd5gK5NS547xRidQbXoJCCJA7u1DBGbfoCA_CAK_cuD8FZ3jhyFMiJdIAAg-qP7Z2dIaBtIyVULrmSBKhN9Vg6C0mbE4awRki3xhtFZFm7B5It-_RCeaWJS1fXHoLkC8RGXKdF/s1600/AIbEiAIAAABDCLftzI2NyKngXCILdmNhcmRfcGhvdG8qKDhjZmQzZmMzMDkwNWQ5MGZiMzUwMzZkZWMzYTdlYWIwNDMwYmRjMjQwAfVRpzcQ3E7pTeEdWce6H5hLyAmt.jpg)
Ovaj
tekst koga je Ivo Andrić napisao da bi rekao ono što ga muči, mora da izazove,
iz jednog drugog ugla gledanja, izvesne sumnje u opštu primenu ovakvog jednog
stava.
Stav da
će se na nečijem delu iskaliti ikonoklasti i "manijaci" i isto
uniziti, pljujući ga, sasvim lepo odgovara brojnim netalentovanim autorima,
brojnim, recimo, srpskim piscima, čija su "dela", navodno, stekla
priznanje (čije priznanje?, to je pitanje), dobila ugledne nagrade
("ugledne nagrade" iz čijih ruku?) i sad isti, poput Andrića, iz tako
lepe zavetrine, mogu da kažu kako njihovo delo "koje uživa neki glas"
(čiji glas?) iz puke zavisti, eto, vole i žele da "pljunu manijaci" i
"zavidnici", žureći da unize i uprljaju onog ko ga je stvorio".
Mesto koga si naveo iz Andrićevih "Znakova" idealna je zavesa da se
iza nje ušanči čitavo pleme srpskog književnog bašibozuka, enklava priglupih
ljudi-pesnika, čije je delo dobilo priznanje iz samostanskih kuća
poluobrazovanih i strančarski orijentisanih kritičara, sa temelja njihovih
obogotvorenih kaprica, čija su glupost, književna brloženja i bahatost legalno
prihvaćeni i podvedeni pod kodeks tiranskog Monologa sa tzv. srpskom književnom
javnošću. Šta je i ko pretstavlja "srpsku književnu javnost" - to je
drugo pitanje. Postoji li ona, ili je plod fikcije, to, takodje, stoji pod
znakom pitanja. Etablirani šljam unutar srpske književne kritike koji piše za
sebe i svoje istomišljenike ne proizvodi nikakvu "srpsku književnu
javnost". Ljudi suvih usta ne mogu stvarati književnu javnost, pa ni
srpsku. Mogu pretstavljati, ukoliko je tako šta suvislo,svoju privatnu javnost,
korisnu za privatne upotrebe i režije unutar Srpskog PEN-a ili unutar Srpskog
Književnog društva, čiji su bogovi Vida Ognjenović i Mali Božović od Bobova. Te
grupacije književnika zastupaju pod svojim institucionalizovanim imenima,
zapravo, privatne enklave privatnih veleposednika djubreta čija neurastenična
zastranjenja i vaznesenjske ambicije u praksi pokriva "oplodjujuća moć
laži". Isti streme i Istoku i Zapadu, preporučujući im svoje
krivotvorevine u ime države, budući da su dobro uglavljeni u poslove državne
administracije zadužene za kulturu i umetnost ili njome neposredno upravljaju,
upućujući svoja dela neposredno i bez obavljenog konzensusa s javnošću da se
prevode u inostranstvu. (Primeri: poslednji Sajam knjiga u Moskvi te
"Edicija sto slovenskih romana" čiji je petočlani žiri, jedan od njih
je Mali od Bobova, odlučio da jedan od deset najboljih srpskih romana
objavljenih posle 1989. koji će pretstavljati srpsku roman u navedenoj ediciji
bude roman Vide Ognjenović "Kuća mrtvih mirisa". Svih sto romana biće
objavljeni i objavljuju se u IK "Arhipelag" koju vodi niko drugi do
Mali g. Božović od Bobova).
Ne
sumnjam, dakle, da će se iza te "veličanstvene" Andrićeve izjave
sakriti pisci poput Rajka Petrov Noga, Saše Jelenkovića, Lasla Blaškovića,
Mihajla Pantića, Vojislava Karanovića, Milosava Tešića, Milete Aćimovića Ivkova,
Mira Vuksanovića, Ivana Negrišorca, Jovana Delića, Matije Bećkovića, Gojka
Božovića, Nenada Grujičića, ljubitelji oeuvre-a Danila Kiša, razni srpski
pesnici "hilandaristi", takodje pesnici ljubitelji Evrope (inače,
uglavnom, članovi SKD-a), "bardovi" iz radionice "Izviiskra
Njegoševa" ...I sada, evo, na ono "što je uspravno", na njihovo
delo, ustremljuje se nekakav ikonoklasta koji to delo želi da "vidi kako
izgleda kada je oboreno". Činjenica, pak, jeste da je većina njihovih dela
rodjena kao mrtvorodjena pa su ga oživljavali i dizali oni kojima je iz nekih
razloga bilo stalo da Ništa nekome bude živo i
uspravljeno.
Imajući
u vidu reči nikog drugog do Iva Andrića, isti mogu sebe da brane navedenim
stavom samog Andrića. Nosioci književnih nagrada i priznanja, priznati od
okoline koja sa etikom kao orijentirom nimalo ne računa, mogu svakoga ko im
stoji na putu nazvati ikonoklastom i "manijakom". Mogu, i učiniće
to.Iza njih stoje ne književne institucije, no paučina i brlog jednog
paučinastog i brložno uredjenog sveta pa se sve dešava tako i pričinjava tako kao da književne instutucije u ovoj državi
stvarno postoje, odnosno kao da
utvrdjene vrednosti unutar savremene srpske književnosti uistinu postoje. Izvan
ravni toga kao daone stvarno postoje,
ali su ih uredili strvinari, privezali svoje "vrednosti" Svojti,
oslonjeni na plot sanjarije i varljivog vaznesenja zabludâ duše. A
duše nema u književnosti kao što je nema ni u fizici čvrstih tela. Postoji samo
neizostavna estetska tačnost književnog dela, njegovog teksta, savladiva
preciznost njegove vrednosti gde odlučujuću ulogu igra ethos, čije etimološko poreklo valja da izuče oni koji po prirodi
stvari, na žalost, nisu filosofi, no ikonoklasti vidjeni s one strane
Andrićevog iskaza, puki zadihani književni kritičari, "gori od rulje"
zainaćeni da se bave opusom onih čijim je delima u pogledu njihovih književnih
vrednostizaborav ontološki status i večito stanje.
Boško
TOMAŠEVIĆ
23.
septembra 2015.
_______
* извор: из пишчевих рукописа. Напомена: Тачно је да сам издвојио један цитат из дела И. Андрића, публиковао сам га у оквиру новопокренуте странице на локацији Ђерђелин, коју сам покренуо и активирао крајем пролећа ове године. Тај извод из Андрића, поред осталог, може бити, видим, подстицај и за разговоре ове врсте, које покреће Томашевић. Кроз време, може бити и, ако ништа друго, мала трибина на тему наведеног Андрићевог цитата. Није потребно да ја, или било ко други, Андрића брани, јер у књизи из које је то узето има места, ако их пажљивије човек чита, које Андрића "бране". Међутим, да одмах скренем пажњу: сада, када је "Сазвежђе З" прешло црту од 14 милиона прегледа, ја убудуће нећу објављивати текстове - без ваљанијих аргумената, и једних те истих аутора, нити само чланова тзв. Групе ЗАВЕТИНА Запис, (јер се она распала, пре него што је и успела да се организје, ужили и усправи, због опште климе у нашој савременој књижевности, о којој Томашевић упорно сведочи). Као човек и уредник који даје, а не узима, "ушур", ја ћу се борити за вредности, неуочене, или потиснуте - ма из којих побуда, али и свестан да је заборав неминовност у времену... - М. Л.
Нема коментара:
Постави коментар